Projekts
Uz 30.01.2013. Nr.1-12/1

Latvijas Republikas Tiesībsargam

Par tiesībām uz taisnīgu darba samaksu

Ministru kabinets ir izskatījis Latvijas Republikas Tiesībsarga vēstuli par tiesībām uz taisnīgu darba samaksu, kurā ietverts aicinājums valdībai nekavējoties, bet ne vēlāk kā trīs mēnešu laikā no ziņojuma saņemšanas dienas lemt par grozījumiem normatīvajos aktos, kas iespējami ātrākā periodā nodrošinātu strādājošajiem, kas saņem valsts noteikto minimālo algu, saņemt tādu ienākumu, kas sasniedz vismaz Centrālās statistikas pārvaldes aprēķinātā iztikas minimuma patēriņa groza apmēru. 
Latvijā minimālās mēneša darba algas noteikšanas un pārskatīšanas mehānismu noteic Ministru kabineta 2011.gada 17.maija noteikumi Nr.390 „Minimālās mēneša darba algas noteikšanas un pārskatīšanas kārtībā”. Atbilstoši iepriekš minētajos Ministru kabineta noteikumos ietvertajam regulējumam, Latvijā minimālo mēneša darba algu nosaka, ņemot vairākus faktorus – ekonomisko stāvokli valstī, darba tirgus attīstību, bezdarba līmeni un valsts budžeta iespējas, jo īpaši ņemot vērā starptautiskās saistībās paredzēto nepieciešamību sabalansēt prasību pēc augsta nodarbinātības līmeņa un atbilstoša minimālās algas apmēra. Būtiski ir tas, lai minimālās mēneša darba algas apmēra paaugstināšana nesamazinātu strādājošo skaitu un nepalielinātu bezdarba līmeni, tieši tādēļ valdība minimālās mēneša darba algas paaugstināšanas iespējas un apmēru vienmēr saskaņo ar sociālajiem partneriem (darba devējiem un arodbiedrībām) – Latvijas Darba devēju konfederāciju un Latvijas Brīvo arodbiedrību savienību, kā arī veic padziļinātu sociālekonomisko rādītāju analīzi.
Minimālā mēneša darba alga ir instruments mazāk kvalificēto darbu veicēju aizsardzībai, nevienlīdzības mazināšanai (nodrošinot zināmu solidaritāti starp produktīvāku un mazāk produktīvu darbinieku grupām) un vienlaicīgi tā darbojas arī kā kopējā pieprasījuma uzturētājs. Tomēr jāņem vērā tas, ka minimālās mēneša darba algas pārāk augsts līmenis vai straujš kāpums var izraisīt bezdarbu aizsargājamajā darbinieku kategorijā, jo īpaši mazajos un mikrouzņēmumos. Turklāt būtiski tas var skart tieši Latvijas reģionos nodarbinātos. Papildus jāņem vērā, ka vēl vairāk varētu samazināties Nodarbinātības valsts aģentūrā reģistrēto Latvijas Republikas Profesiju klasifikatora 9.pamatgrupas „Vienkāršās profesijas” profesiju vakanču skaits, kā arī šādu darbavietu skaits valstī kopumā kristies, izraisot strukturālā bezdarba pieaugumu. Līdz ar to svarīgākajiem rādītājiem minimālās mēneša darba algas izmaiņu noteikšanai vajadzētu būt patēriņu cenu un produktivitātes izmaiņām. Turklāt svarīgi analizēt arī minimālās mēneša darba algas apmēra adekvātumu, vērtējot mājsaimniecību ienākumu un nabadzības datus, kā arī minimālās mēneša darba algas apmērus līdzīgās valstīs. Piemēram, šogad Lietuvā minimālā mēneša darba alga ir 289 eiro, Igaunijā – 320 eiro, bet Latvijā – 285 eiro.
Jāņem vērā arī tas apstāklis, ka, būtiski paaugstinot minimālo mēneša darba algu, varētu rasties situācija, kad darbiniekiem ar dažādu profesionālo kvalifikāciju tiek noteikts vienāds atalgojums. Šādas situācijas veidošanās var pazemināt darbinieku motivāciju, kā arī radīt papildus ēnu ekonomikas un emigrācijas risku. Tieši tādēļ minimālās algas celšana ir sabalansējama ar darba devēju iespējām, jo īpaši privātajā sektorā. 
Jebkuras minimālās mēneša darba algas svārstības lielā mērā ietekmēs valsts budžetu un darba devējus privātajā sektorā.
Vēršam uzmanību arī uz to, ka Tiesībsarga vēstulē minētā aicinājuma – trīs mēnešu laikā lemt par grozījumiem normatīvajos aktos, kas iespējami ātrākā periodā nodrošinātu strādājošiem, kas saņem valsts noteikto minimālo algu, saņemt tādu ienākumu, kas sasniedz vismaz Centrālās statistikas pārvaldes aprēķinātā iztikas minimuma patēriņa groza apmēru – izpilde nespēs pilnībā risināt problēmu.
Jāņem vērā, ka Centrālās statistikas pārvaldes (turpmāk – CSP) aprēķinātais iztikas minimuma patēriņa groza sastāvs (turpmāk – iztikas minimums) ir novecojis, jo tiek aprēķināts pēc 1991.gada metodikas, līdz ar to tas neatspoguļo reālās vajadzības atbilstoši esošajai sociālekonomiskajai situācijai. Iztikas minimuma nomenklatūra atspoguļo 20.gadsimta 80–to gadu beigās speciālistu izstrādāto minimālā patēriņa vajadzībām nepieciešamo preču un pakalpojumu struktūru. Laika periodā no 1990.gada šī struktūra nav atjaunota un papildināta ar jaunām, patēriņam būtiskām nomenklatūras pozīcijām, piemēram, maksas medicīnas un izglītības pakalpojumiem. Ja tiek saglabātas iztikas minimuma preču un pakalpojumu groza vērtības vai izmaiņu tendenču aprēķini, tad tā saturs ir regulāri jāizvērtē un vajadzības gadījumā jāatjauno. 
Jānorāda, ka minimālā patēriņa standartiem, kāds ir arī iztikas minimums, nav vispārēja regulējuma Eiropas Savienībā. Katra dalībvalsts šo jautājumu risina pēc saviem apsvērumiem. Eiropas Savienībā patēriņa preču un pakalpojuma groza aprēķini tiek veikti tādās valstīs kā Igaunija, Lietuva, Zviedrija, Beļģija, Lielbritānija.
Attiecībā uz iespējamiem risinājumiem, vēlamies norādīt, ka no darba tirgus viedokļa atbilstošāk ir izskatīt iespējas palielināt ar iedzīvotāju ienākuma nodokli neapliekamā minimuma (turpmāk – nepaliekamais minimums) apmēru. Tāpat minimālās mēneša neto darba algas pieaugums ir iespējams, piemēram, ja paaugstina gan minimālo mēneša bruto darba algu, gan neapliekamo minimumu. Tomēr, kā jau tika minēts iepriekš, minimālās algas palielinājums var atstāt nelabvēlīgu ietekmi uz uzņēmējdarbību, pasliktinot Latvijas eksportētāju konkurētspēju un palielinot bezdarba risku, kā rezultātā darbspējīgi iedzīvotāji var vispār zaudēt vai neiegūt pastāvīgu darba ienākumu avotu. Tādēļ te svarīgi diskutēt arī par sociālā dialoga lomu un sociālo partneru atbildību un iespējām veicināt algu pieaugumu visām darbinieku kategorijām, ievērojot produktivitātes pieaugumu, jo minimālā alga, kā iepriekš minēts, pamatā ir paredzēta vienkāršo profesiju veicēju aizsardzībai. Savukārt neapliekamā minimuma nozīmīgs paaugstinājums var būtiski samazināt valsts budžeta ieņēmumus, tai skaitā arī pašvaldību budžetu. Tieši tādēļ šī jautājuma risināšanai nepieciešams nodrošināt sabalansētu pieeju. 
Informējam, ka ekonomiskās situācijas valstī izvērtējumu, valsts budžeta iespējas un minimālās mēneša darba algas paaugstināšanas iespējas 2014.gadā Labklājības ministrija veiks kopīgi ar Finanšu ministriju, Ekonomikas ministriju un iestrādās to informatīvajā ziņojumā. 
Ņemot vērā to, ka saskaņā ar Ministru kabineta 2011.gada 17.maija noteikumu Nr.390 „Minimālās mēneša darba algas noteikšanas un pārskatīšanas kārtība” 3.punktu Labklājības ministrijai kopīgi ar Ekonomikas ministriju un Finanšu ministriju jāsagatavo un jāiesniedz līdz 2013.gada 1.jūnijam saskaņošanai Nacionālās trīspusējās sadarbības padomē priekšlikums par minimālās mēneša darba algas apmēru un ieviešanas datumu, šobrīd jau ir uzsāktas diskusijas par iespējamiem risinājumu variantiem. 
Ņemot vērā to, ka nodokļu sloga mazināšana, it īpaši zemo algu saņēmējiem, ir valdības prioritāte, 2014.gada budžeta procesa ietvaros tiks skatīti priekšlikumi par neapliekamā minimuma, kā arī iedzīvotāju ienākuma nodokļa atvieglojuma par apgādībā esošām personām pārskatīšanu. 

Ministru prezidents						V.Dombrovskis

Iesniedzējs:
labklājības ministre 						I.Viņķele

21.02.2013 12:12
910
I.Vjakse, 67021570
Ineta.Vjakse@lm.gov.lv